Här tänkte jag. Titta, i soffan här! Underbart, inte sant? - Kom, ungar!
-Är det inte fint, va? - Skratta lite! -Lite gladare. Mamma också.
-Utmärkt! -Akta håret. Där sitter den!
-Är vi inte klara, då? -Med flickorna i alla fall.
-Vad duktiga ni har varit! -Det finns smörgåsar i köket.
Ska vi inte ha pappa och mamma i soffhörnan?
-Sitt upp lite, du kommer så långt ner. -Jag ska göra mig liten.
Prata lite. - Marianne, blicken lite... Så där!
Se nu ut som om ni tyckte om varandra. Le lite. Stilla! Det är bra så.
-Tack! Nu är jag färdig. -Ta lite porträtt medan vi pratar.
Jag brukar börja med en standardfråga för att vi ska komma över nervositeten.
-Jag är inte särskilt nervös. -Desto bättre.
-Beskriv er själva i några få ord. -Ja, det var inte lätt.
Man blir lätt missförstådd. Det låter som skryt om jag säger intelligent-
-ungdomlig, framgångsrik, välbalanserad, sexig...
En man med världssamvete, bildad, beläst, lysande sällskapsmänniska.
Jag är kamratlig även mot dem som har det sämre ställt. Sportig...
Jag är en god familjefar, en god son, jag har inga skulder och betalar skatt.
Jag respekterar regeringen, vad den än hittar på. Jag älskar vårt kungahus.
Jag har gått ur statskyrkan. Fler detaljer? Jag är en storartad älskare!
Du då, Marianne? Vad säger du?
Vad ska jag säga nu då? Jag är gift med Johan och har två döttrar...
-Jag kan inte hitta på nåt annat... -Jo då, tänk efter.
-Jag tycker Johan är väldigt trevlig. -Det var snällt.
-Vi har varit gifta i tio år. -Vi har just förlängt kontraktet.
Jag har inte samma uppskattning av min egen förträfflighet som Johan-
-men jag är glad att jag får leva det liv jag lever. Det är ett bra liv.
-Vad ska jag säga nu, då? -Hon har snygg figur.
Du skojar, du. Jag försöker ta frågan på allvar.
Jag har två döttrar...
-Och så lite data. Er ålder? -Jag är 42, men det kan ingen tro.
-Jag är 35. -Bägge kommer från borgerlig miljö.
-Johans far är läkare. -Och mor är mamma, i avsevärd grad.
Min far är jurist. Det var förutbestämt att jag också skulle bli advokat.
Jag är yngst i en syskonflock på sju. Mor styrde och ställde i ett stort hus.
Vi trivs bra med våra föräldrar. Vi umgås en hel del.
Det har aldrig varit några egentliga konflikter.
Berätta lite om era yrken.
Jag är nåt så konstigt som docent vid psykotekniska institutionen.
Jag har specialiserat mig på familjerätt. Det blir mest skilsmässor.
-Men det intressanta med jobbet är... -Sitt still så! - Ta en bild nu.
Bra! Fint!
-Vad man känner sig... -Äsch, bara i början. Hur träffades ni?
Det får Johan berätta. Det var i alla fall inte kärlek vid första ögonkastet.
Vi hade bägge ganska stort umgänge och träffades på olika tillställningar.
Vi var båda politiskt aktiva flera år och vi spelade en del studentteater.
Vi var inte så intresserade av varann. Marianne tyckte att jag var högfärdig.
Johan hade ett omtalat förhållande med en schlagersångerska. Han var odräglig.
Marianne var 19 år och gift med en dumsnut som var rika pappas pojke.
Han var mycket snäll och jag var mycket kär och jag blev gravid nästan genast.
-Men hur kom det sig att... -Det blev vi? Det var Mariannes idé.
Barnet dog efter födseln, då skildes min man och jag med viss lättnad.
Johan hade just blivit uppsagd av sångerskan.
Vi var lite tilltufsade och ensamma. Jag föreslog att vi skulle hålla ihop.
Vi var inte alls kära, men vi var ledsna.
Vi trivdes kolossalt bra tillsammans, dessutom började vi studera flitigt.
Vi flyttade ihop. Vi trodde att våra mödrar skulle bli hemskt chockerade-
-men de rörde inte en min, utan blev goda vänner.
Vi blev accepterade som ett par och efter ett halvår gifte vi oss.
-Då var vi faktiskt förälskade. -Hemskt kära.
Vi ansågs närmast som ett idealiskt äkta par.
-Inga komplikationer? -Vi har inte haft materiella bekymmer.
Vi har ett gott förhållande med släkt och vänner.
-Vi har bra jobb och vi är friska. -Osv, osv, i en nästan opassande grad.
Trygghet, ordning, trevnad, lojalitet...
Det är nästan oanständigt lyckligt.
Vi har våra motsättningar, men i stort sett kommer vi överens.
-Grälar ni aldrig? -Jo, Marianne!
-Johan har så svårt för att bli arg. -Det låter ju underbart - alltihop.
I går sa nån att själva problemlösheten också är ett svårt problem.
Ett liv som vårt har sina farliga sidor.
"Farliga sidor"? Hur menar du då?
Jag tycker att jag har rätt att sköta mig själv och strunta i andra.
Jag blir illamående av de nya frälsningsevangelierna.
Jag tycker inte som Johan.
-Jag tror på...medmänsklighet. -Skulle du vilja utveckla det?
Om alla människor redan från barnsben lärde sig att bry sig om varandra...
-...så skulle världen se annorlunda ut. -Sitt stilla! Titta in i kameran! Tack!
Jag måste ut i köket, annars kanske flickorna smiter från tandläkarbesöket.
Hej då!
-Ärligt talat är det inte så enkelt. -Nej, det är sant... Hur menar du?
Förr trodde vi inget kunde hända oss, nu vet vi att vad som helst kan hända.
Är du rädd för framtiden?
Tänkte jag efter skulle jag bli skräck- slagen, därför tänker jag inte efter.
Jag gillar våra gamla möbler, de ger mig en bräcklig illusion av trygghet.
Jag gillar Bachs "Matteus-passionen".
Den ger mig föreställningar om fromhet och tillhörighet.
Jag är beroende av umgänget med våra familjer.
Det påminner mig om min barndoms upplevelse om att vara skyddad.
Jag tycker om Mariannes tal om med- mänsklighet. Det är bra för samvetet.
Man måste ha en viss teknik för att vara nöjd med sitt liv.
Man får faktiskt öva sig ganska duktigt för att inte bry sig om vissa saker.
Mest beundrar jag de människor som kan ta livet som ett skämt.
Jag har inte tillräckligt med humor. Det kommer väl inte med i tidningen?
Nej, det är nog lite för avancerat för vår kvinnliga läsekrets.
-Vad ska vi tala om nu då? -Jag har massor av frågor.
Då kanske jag kan få telefonera lite först, va?
En dörr öppnas
-Förlåt att det dröjde. Var är Johan? -Han hade ett viktigt telefonsamtal.
-Vi får väl roa oss så gott vi kan. -Vi har inte sett varann sen skoltiden.
-Nej. Ser du ofta våra skolkamrater? -Nej, det gör jag inte.
Vad roligt att Johan och du har det så fint ihop. Ni är verkligen lyckliga.
Allt ni säger låter så otroligt fint. Några kan väl få ha det prefekt.
Perfekt vet jag inte, men vi har det bra. Vi är lyckliga.
Kan du ge en definition på ordet "lycka"?
-Nej, måste jag verkligen det? -Det är en damtidning, det måste du.
Om jag säger nåt om lycka, skrattar Johan ut mig. Hitta på nåt själv...
-Smit inte undan nu. -Lycka är väl att vara nöjd.
Jag längtar inte efter nåt. Jag önskar att det alltid skulle få vara så här.
Vad säger du om trohet? Hjälp mig att sätta lite kött på benen.
Johan är jättegullig, men det blir inte mycket sagt när han är med.
-Ja, trohet mellan man och kvinna. -Vad ska man säga om den, då?
Du måste ju i ditt yrke ha mött...
Jag tror ju inte att trohet kan existera annat än som en självklarhet-
-men det kan ju inte vara ett tvång. Man kan aldrig utlova trohet.
Antingen är man trogen eller inte.
Jag är trogen för att jag tycker om det.
Men jag vet inte hur framtiden ser ut.
-Har du alltid varit trogen? -Nu blir det lite för personligt.
Förlåt, jag har bara en sista fråga.
Vad säger du om kärleken? Det ingår i serien att man uttalar sig om den.
-Om jag inte vill, då? -Då måste jag hitta på nåt själv.
Ingen har berättat för mig vad kärlek är.
Jag är inte säker på att det är nödvändigt att veta det.
Vill du ha en uttömmande beskrivning så läs vad Paulus har skrivit i Bibeln.
Korinthierbrevet. Vad vackert!
Enda felet med hans bekrivning är att den plattar till oss.
Om det är kärlek, är den så sällsynt att knappt nån har upplevt den.
Men som uppläsningsnummer vid bröllop-
-är det avsnittet väldigt verkningsfullt.
Jag tycker att det räcker med att man är snäll och öm mot den man lever med.
Humor, kamratskap och tolerans.
Måttliga ambitioner för varandra, då är det inte så noga med kärleken.
-Varför blir du så upprörd? -I mitt yrke möts jag ständigt av...
...människor som ramlat ihop under obegripliga krav på känsloprestationer.
-Jag skulle önska... -Vad skulle du önska?
Jag har svårt att överskåda problemet, därför vill jag inte tala om det.
Jag skulle önska att vi inte tvingades spela roller som vi inte vill spela.
Att vi fick ta det lite enklare och mjukare med varandra.
-Tycker inte du också det? -Att livet blev lite mer romantiskt.
Det menade jag faktiskt inte, utan tvärtemot.
Där ser du hur illa jag uttrycker mig.
Vi kanske skulle tala om nåt mer konkret i stället - mat och barn.
Ja, vi kanske svävade ut lite grann.
Hur klarar du av hem, barn och yrke och alltihop?
Skratt
Hör här: "Marianne har folkviseblå ögon, liksom självlysande inifrån."
"På frågan hur hon klarar både hemmet och yrket, ler hon lite inåtvänt"-
-"och svarar lite undvikande att det går bra - att Johan och hon hjälps åt."
"Det är fråga om samförstånd, säger hon, när Johan slår sig ner i soffan."
"Han lägger beskyddande armen om henne och hon smyger sig intill honom."
Här kommer det bästa! "När jag lämnar dem gläds de åt att jag försvinner"-
-"så de får rå om varann. Två människor som mognat tillsammans i äktenskapet"-
-"starka, lyckliga, positiva mot livet och som sätter kärleken i högsätet."
-Vi ångrade oss nästan. -Jag tänkte gå till pressombudsmannen.
Varför står det inget om mina ögon?
-Ser du inget gåtfullt ljus i dem? -Mer som ett mörker. Ganska sexigt.
-Katarina har blivit så förtjust i dig. -Vill du rymma med mig?
Han behöver omväxling efter tio år. Han har aldrig hoppat över skaklarna.
-Är du så säker på det? -Jag beslöt att tro på allt han säger.
-Där hör du! -Johan ljuger säkert skickligare än du!
-Jag har ingen fantasi, tråkigt nog. -Folk utan fantasi ljuger bättre!
Peter pryder sina redogörelser med för mycket detaljer. Jag blir nästan rörd.
Jag läste och förstod faktiskt din artikel i "Teknisk Tidskrift".
Det var faktiskt Katarina som skrev den.
Jag var i Tyskland. De ringde och ville ha en artikel direkt, så hon skrev en.
-Varför står det att den är din? -Det är inget kvinnoförtryck.
-Vi jobbar alltid ihop. -Avundsvärt.
Det skulle du inte säga om du visste hur vi har det. Det är för jävligt nu.
-Skål, Katarina, lilla gumman! -Skål på dig.
Det gör väl inget om jag säger så där när vi är med Johan och Marianne?
-Vad är det, Katarina? -Inget... Peter är så klumpig ibland.
Ordet var "klumpig". Jag sätter en ära i att vara klumpig - och fantasifull.
Märkligt, men enligt Katarina är jag egentligen en ryggradslös geléklump.
-Ska vi inte försöka ha trevligt nu? -Jo! Vi får alltså inte glömma...
Nu kommer tacktalet. Med hänvisning till den nyss absolverade artikeln-
-att vi så att säga vistas under ett lyckligt tak-
-där det gäller att inte sätta några emotionella skitfläckar.
Skål och tack för maten. Jag kanske inte avundas dig din husliga lycka-
-men din genialitet i matlagningskonsten...
Jag önskar att Katarina kunde lägga sig till med det.
-Hon är duktigare än jag. -Peter tror att jag förgiftar maten.
-Det är ett stående skämt i vårt hus! -Det förstod ni väl?
Det är så att säga ett "skämt" skämt!
Ska vi dra oss in i salongerna nu och dricka kaffe?
-Ja, Johan, vad gör jag nu, då? -Flickorna dukar av och diskar.
-Vill du inte ha en cigarr? -Nej tack, jag har slutat att röka.
Han blev så retlig att jag bad honom börja. Nu röker han inte för att retas.
Jag kan inte sluta. Jag blir rynkig och dör i cancer, men det får vara.
Har du ett huvudvärkspulver? Jag har så ont i huvudet.
Jag följer med, så kan pojkarna utbyta skamliga erfarenheter i lugn och ro.
-Ska vi ta ett parti schack? -Ja, varför inte?
Vilken hand?
Jag ville bara komma ifrån ett tag.
Jag höll på att bli lite berusad och då blir jag alltid så retlig.
Stackars Peter ser ut som en skrämd råtta-
-börjar tala kanslispråk och irra med ögonen.
-Ska du inte lägga dig på sängen? -Nej, det är så lugnt och fint här.
Du är snäll, Marianne.
-Ni har det svårt just nu, va? -Ja, det kan man säga.
-Ska ni inte separera ett tag? -Tvärtom!
Vi ska resa utomlands på en lång affärsresa.
Hela vår välfärd är byggd på att vi håller ihop - även företaget i Italien.
Det är alla nya syntetiska material som måste prövas.
Mina mönster och färgsättningar måste ändras. Peter är genial i sin analys.
Vi har helt enkelt inte råd att separera.
-Ni kan vara arbetskamrater. -Vi har försökt, det vet du väl?
Peter säger att han blir impotent med andra kvinnor.
Jag tror faktiskt att han talar sanning.
Han blir vansinnig om jag vänder mig ifrån honom.
För all del, jag gillar att ligga med honom, förutsatt att jag har nån annan.
-Har du inte det nu, då? -Nej, Jan har gjort slut.
-Han gjorde det i alla fall? -Kraken kunde inte leva dubbelliv.
Jag verkat inte kunna göra annat än att leva dubbelliv.
Nu har dörren slagit igen ordentligt om vårt privata lilla helvete.
Ibland hatar jag Peter så fruktansvärt. Jag kunde döda honom under tortyr.
När jag inte kan sova tänker jag ut de mest djävulska sätt att komma åt honom.
-Finns det ingen utväg, då? -Ja, jag kan inte se nån.
-Har du talat med Peter? -Du är verkligen rörande...
-Vad sa han, då? -Att jag får göra vad fan jag vill.
Han är bara intresserad av hur mycket vi kan förnedra varann-
-vår "avhumaniseringsprocess".
-Han kanske skulle söka läkare. -Han gick i analys, men slutade.
Psykiatern var en idiot.
Du kanske skulle rymma ett tag!
En morgon när jag vaknade var sängen bredvid mig tom. Vet du var han var?
Han stod ute i takrännan åtta trappor upp och tittade på gatan.
Han sa att han bara tog reda på vem han var. Jag fick böna och be.
Till slut sa jag att jag önskade att han skulle dö, men då kom han in.
Åh nej, så lätt skulle jag inte ha det.
Ni hade det bra en gång i tiden.
Mitt i alltsammans kan jag känna nån slags hopplös ömhet för honom.
Jag tycker att jag förstår den här ångesten och tomhetskänslan...
...ledan och skräcken.
Jag tror han vet nåt om mig också som ingen annan känner till.
Han brukar säga att jag ser ut som en kvinna, men är man.
Han har kanske rätt. Nu känner jag mig mycket bättre! Ska vi gå in?
Egentligen är det alldeles förbannat gripande... Ert äktenskap.
Johan och Marianne... Det är så rörande att man blir gråtfärdig.
Man vill sticka en nål i er vackra ballong.
-Skulle du göra, då? -Skål för er!
-Ni har varit gifta i tio år? -Vi firade just tioårsjubileum.
-Inga lik i garderoben? -Det kan man inte veta.
-Både Johan och jag gillar att städa. -Det är det vi har slarvat med...
Städningen! Men nu ska det bli andra bullar av.
Jag ringer och beställer tid hos Marianne så ordnar hon vår skilsmässa.
Tråkigt att han ångrar sig när han nyktrat till.
Då börjar räknemaskinen rassla och säger så här:
"Jag går med på skilsmässa om hon avstår från tillgångarna i Schweiz."
Då säger jag: "Det är ju mina pengar."
Då säger Peter: "Det är jag som har mångfaldigat dem. Ta hela fabriken."
Då säger jag: "Hyggligt att ge mig en fabrik i Italien"-
-"med stigande arbetskostnader." Då säger Peter:
"Du kan ta skiten i Sverige - lägenhet, sommarställe, båt, bil och aktier."
Då säger jag: "Hyggligt att låta mig få hela lasset med skatteobjekt."
Förlåt om jag tar upp vår trevliga samvaro med trivialiteter-
-men när Peter börjar tala om att göra upp vet jag hur mycket han har druckit.
Det är ju det jag sagt hela tiden. Katarina är affärsman.
Med lika betoning på bägge orden: Affärs-man.
Dessutom är hon en genialisk konstnär.
Hon har en intelligenskvot på... Jag vet inte vad. Hon är snygg också.
En praktkaraktär i praktförpackning!
Hur jag fått komma mellan benen på det monstret av perfektion är en gåta.
Nu åker vi hem. Det här kan inte vara roligt för Johan och Marianne.
De har små röda sidenband om magen-
-och små rosetter på ryggen precis som vår barndoms marsipangrisar!
Det är mycket nyttigt för deras moral-
-att få blicka in i helvetets nedersta krets.
August Strindberg...
Han sa nånstans: "Jag undrar om det finns nåt ohyggligare"-
-"än en man och en hustru som hatar varandra."
Vad säger ni? Är kanske barntortyr värre?
Ja, men vad fan! Katarina och jag är ju inget annat än två små barn.
Längst in är hon en liten flicka som sitter och gråter-
-för att hon fallit och slagit sig och ingen har kommit och tröstat henne.
Och jag sitter i det andra hörnet och gråter-
-därför att Katarina inte kan älska mig.
Trots att jag är stygg mot henne.
En sak kan man vara glad för - det kan inte finnas nåt jävligare än det här.
Vi är nog mogna för skilsmässa.
Förutsatt att du tar ditt förnuft till fånga-
-och att vi samtidigt i varandras och i tillförlitliga vittnens närvaro-
-skriver på alla papper, så att inte den ena kan sätta fast den andra.
-Vi ringer dig i veckan. -Vi har en utmärkt affärsjurist.
Han kan hjälpa er med det ekonomiska.
Även om vi kom överens i de frågorna, kommer du aldrig att släppa mig.
Tror du att du är så jävla oumbärlig, min bästa Katarina?
När har du kommit på de tankarna? Tala om det för mig, för oss.
Du tvingar mig att ligga med dig. Du kan inte få till det med nån annan.
Ditt behov av dåligt samvete, det är gränslöst.
Nu när det är slut med Jan har du väl lite panik?
Nu har du bara gamle Peter som bryr sig om dig och som har det rätta tålamodet.
Jaså, du tror att du är ensam? Det var ju rörande.
Du tror att jag inte har några andra? Vet du...
Förlåt om jag blir lite rak på sak, men Peter utmanar sanningen-
-och kan behöva lite upplysning.
Jag ska tala om en sak för dig. Du äcklar mig så fruktansvärt.
Jag menar fysiskt. Jag skulle kunna köpa ett ligg var som helst...
-...för att skölja ut dig ur mitt kön. -"Så går en dag ifrån vår tid"...
..."och kommer icke mer. Än en natt med Herrens frid till jorden sänkes ner."
-Din jävla, förbannade...! -"Men du förbliver den du var"...
..."O Herre full av nåd, och våra nätter, våra dar"...
..."du tecknar i ditt råd." Vad som nu kan menas med det!
Skrattar
Hoppas inte det blir fläckar på mattan. Jag vet inte hur det är med likör...
Du får väl skriva en räkning. Jo, gör det!
Vill du vara snäll och hälla upp en kopp kaffe till mig.
Jag är ganska berusad.
Du måste förlåta oss. Vi brukar inte uppföra oss på det här sättet-
-men ni är ju våra bästa vänner.
Ni är våra enda vänner.
Förlåt mig. Förlåt oss.
Ring en taxi så tar jag med min backantinna hem-
-så kan vi avsluta vår scen.
Finalen brukar inte vara särskilt lämpad för publik.
-Hur mycket är klockan? -Tio över tolv.
Det blev lite väl festligt på slutet.
-Tror du man kan leva ihop hela livet? -En befängd ärvd konvention.
Man skulle ha avtal som löpte från år till år som man kunde säga upp.
-Skulle vi också ha det? -Vi är undantaget som bekräftar regeln.
-Så vårt äktenskap varar hela livet? -Konstig fråga.
Sörjer du inte över att aldrig få ligga med nån annan? Det gör jag ibland.
-Bara en teoretisk saknad. -Är det nåt fel på mig?
Eftersom jag inte har såna fantasier. Jag är nöjd.
Nu vet jag varför Katarina och Peter har ett helvete med varandra.
De talar inte samma språk, utan måste översätta för att fatta vad de menar.
-Jag tror det är enklare än så. -Vi förstår ju varann på ögonblicket.
-Det är för att vi talar samma språk. -Det är pengarna.
Talar man samma språk och litar på varann, spelar pengar ingen roll.
-Du med dina språk. -Jag ser det i jobbet ideligen.
Ibland är det som om man och hustru talar rikssamtal på trasiga telefoner.
Ibland låter de som två programmerade bandspelare.
Ibland är det bara en stor interplanetarisk tystnad.
Anta att vi hade ungarna på daghem och jobbade skift på en fabrik.
Talar man samma språk är det likgiltigt var man befinner sig.
Det är romantik.
Menar du att vi skulle ha det sämre om vi levde så?
Ja.
-Att vi skulle haft det sämre? -Ja, oavsett språk.
Är det inte lika stor fara för främlingskap och ensamhet i vårt liv?
Ett tungt och tråkigt arbete medför större påfrestningar.
Du är dummare än jag trodde. Det är du som är romantisk.
Vi får väl se... Jag vet inte vad. Vet du?
-Du bara skojar med mig. -Ja! Är inte du hungrig?
Vore det inte gott med en leverpastejsmörgås och öl?
Det skulle vara toppen!
Johan, jag måste tala med dig om en sak.
-Se inte så förskräckt ut. -Det låter hotfullt. Vad är det?
-Jag är med barn. -Det förnekade du för tre veckor sen.
Hur ska vi göra nu, då? Jag vill att vi resonerar om saken.
Det får du bestämma. Det är du som får ansvaret, besväret och glädjen.
-Är det dig likgiltigt? -Nej...
-Hur vill du ha det? Svara ärligt. -Det är väl inte så lätt.
-Vad var din första impuls? -Jag får aldrig nån första impuls.
-Vill du ha ett barn till? -Jag har inget att invända.
-Du är inte särskilt entusiastisk. -Säg hur du själv vill ha det!
-Jag frågade dig. -När slarvade vi till den ungen?
-Har du inte tagit dina piller? -Jag glömde dem på resan.
-Varför sa du inget? -Jag trodde inte det gjorde nåt.
-Ville du ha en unge till? -Jag vet inte...
Jag tänkte att blir det ett barn nu, så är det meningen att vi ska ha ett.
Och du ska vara en modern yrkeskvinna som tycker familjeplanering är viktig!
-Jag håller med om att det är konstigt. -Då har väl du bestämt dig.
-Jag trodde du skulle bli lite glad. -Jag är ganska glad.
-Du har ju inte ens mått illa. -Jag har aldrig mått så bra.
Våra mammor lär bli kolossalt entusiastiska. Våra döttrar, då?
En dumhet mer eller mindre spelar ingen roll. De kommer att förlåta oss.
Det ska bli ganska trevligt med en unge till.
Du är så rysligt söt när du blir lite tjock om magen.
Snyftar
-Vad är det nu, då? -Ingenting.
-Annars skulle du väl inte gråta. -Jag säger ju att det inte är nåt.
Vet du egentligen hur du vill ha det?
Är det inte så att vi inte vill ha fler barn?
Vi tänker med fasa på amning, barnskrik-
-stiga upp mitt i natten och hela cirkusen. Det ligger bakom oss.
Jag har så dåligt samvete.
Först går jag här och längtar efter barn, leker med tanken och gläder mig.
Sen när det är ett faktum ångrar jag mig av bara katten. Det är inte klokt.
Det är mitt fjärde barn. Ett dog och ett tar jag livet av.
Det gäller ju att vara praktisk. Vad är det annars frågan om?
Det är en fråga om kärlek.
Är du inte väldigt överspänd nu? Förklara lite närmare.
Det kan jag inte eftersom det är en känsla.
Det är som om jag hade slutat uppleva mig själv, dig och barnen som verkliga.
-Men det här med ungen är verkligt. -Man kan ju se det tvärtom.
Vi står där med all vår fattiga, jäkla bekvämlighet och feghet och skäms.
Ingen ömhet har vi och ingen kärlek eller glädje.
Vi kan ta emot ungen. Jag tror att jag gjorde rätt när jag gladde mig.
Jag tror att det var en riktig känsla. Nu skulle jag vara mogen för en unge.
-Du talar som om du redan gjort abort. -Det har jag ju redan.
Man kan ju inte döma sig själv för sina tankar.
Det här är allvar, Johan. Det är avgörande för hela vår framtid.
Tänk om vi gör nåt oåterkalleligt, om vi inte inser att det är allvar.
Vad är det för löjliga, spöklika ogripbara krav? Rena vidskepelsen.
Du förstår inte vad jag säger. Vi försöker bara smita.
Vi försöker undvika avgöranden och dramatiska beslut. Det är sunt.
-Du ser inte så glad ut, du heller. -Jag mår illa av det här samtalet.
Johan?
Kan vi inte glädja oss åt och tycka om ungen för att den är en slarvunge?
Jag har sagt att det vore trevligt. Det är du som komplicerat samtalet.
-Ska vi bestämma oss, då? -Vad då?
Att vi ska behålla ungen.
-Då säger vi det, då. -Jag känner mig ganska lättad.
Det är inget märkligt att man både vill och inte vill.
Det är snarare en regel.
Egentligen handlade det inte om ungen...utan om dig och mig.
Hej, du!
Hej...
-Hur känns det? -Jag mår lite illa.
-Var det besvärligt? -Inte särskilt. Kan du ta ner den?
-Du får komma hem senast i övermorgon. -Jag ska sova en massa.
Vi kan åka till landet sen en vecka. Jag kan ta ledigt från den tionde.
Din mamma tar gärna hand om flickorna, så det finns inga hinder.
Det kanske vore skönt.
Jag åt middag med Gunnar och Sven. Sture blir nog ambassadör i Pretoria.
Den utnämningen tar nog kål på Ainas högfärd.
Tänk att inte få spela bridge med prinsessan Christina på fredagarna!
-När får de veta, då? -Det kan bli när som helst.
-Har du ringt återbud till Egermans? -Det har jag glömt.
-Jag ska göra det. -Har du talat med föräldrarna?
Jag sa att du var inlagd för en skrapning.
-Vad sa mamma? -Hon kan var här när som helst.
-Det är det värsta. -Jag kan ringa och be henne vänta.
Nej, då blir det mycket värre.
-Har du ont? -Nej, det är lite ömt bara.
Jag tänkte att vi skulle prata om sommarhuset, men du kanske inte orkar.
-Visst orkar jag. -Vi skulle bygga en veranda - blåmålad.
-Skulle vi inte måla hela huset? -Jo, och lägga om taket.
Har vi råd med det? Vi kan ju tala med Gustav om saken.
Ja, jag ska tala med Gustav.
Johan... Håll om mig.
Är det bra så? Det var bra det.
Johan... Jag ångrar mig så fruktansvärt.
-Det är inte klokt... -Du mår bättre i morgon.
-Vad är det jag har gjort? -Det tjänar inget till att tänka så.
Om några veckor har du glömt allt.
-Tror du det? -Ja, det är jag övertygad om.
Johan...
Jag vet inte hur jag ska komma över det.
-Ska du inte försöka sova lite nu, va? -Jo...
Du förstår, jag måste faktiskt gå nu också.
Sköt om dig.
-Hej då. Hälsa flickorna. -Ja, sov nu bara.
Om din mamma kommer så säger jag till syster att du sover.
Du kan väl ringa henne då, så hon inte kommer hit i onödan.
-Du är snäll. -Det är bra att du tycker det.
-Vi ska ha det skönt på landet. -Vi ska äta gott och sova...
...titta på TV och inte tänka.
-Så ska vi hålla om varann. -Ja... Sov gott, då.
-Du...glöm inte att ringa Egermans. -Nej, det ska jag inte glömma.
Gråter
Ni har sett "Oskuld och panik", första delen av "Scener ur ett äktenskap".
Medan ni ser på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som gjort vad.
Skådespelare: Liv Ullmann, Erland Josephson, Bibi Andersson-
-Jan Malmsjö, Anita Wall, Rosanna Mariano och Lena Bergman.
Fotograf: Sven Nykvist. Assistent: Lars Karlsson. Kläder: Inger Pehrsson.
Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.